УДК 343
Горбач І. О., студентка, 1 курс, 
гуманітарний факультет, 
Національний аерокосмічний університет ім. М. Є. Жуковського «Харківський авіаційний інститут», м. Харків
Науковий керівник: Каткова Т. Г., доцент кафедри права Національний аерокосмічний університет ім. М. Є. Жуковського 
«Харківський авіаційний інститут», к. ю. н., доцент
До питання про незаконне розголошення лікарської таємниці
В умовах стрімкого технологічного розвитку та відкритості інформації особливої актуальності набуває захист персональних даних, в тому числі й про стан здоров’я.
Згідно зі ст. 32 Конституції України, ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом.
Відповідно до Основ законодавства України про охорону здров`я  пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта (ст. 39-1). 
Медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку з виконанням професійних або службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати, інтимну і сімейну сторони життя громадянина, не мають права розголошувати ці відомості, крім передбачених законодавчими актами випадків. При використанні інформації, що становить лікарську таємницю, в науково-дослідній роботі, в тому числі у випадках її публікації у спеціальній літературі, повинна бути забезпечена анонімність пацієнта (ст. 40).
На сьогодні Кримінальним кодексом України за умисне розголошення лікарської таємниці особою, якій вона стала відома у зв'язку з виконанням професійних чи службових обов'язків, якщо таке діяння спричинило тяжкі наслідки ст. 145 встановлена кримінальна відповідальність, яка передбачає штраф до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (до 850 гривень) або громадськими роботами на строк до двохсот сорока годин, або позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років, або виправними роботами на строк до двох років.
Об’єктивна сторона даного злочину характеризується трьома ознаками: 1) діянням; 2) тяжкими наслідками; 3) причинним зв’язком між ними.
Розголошення лікарської таємниці виражається в незаконному повідомленні іншій особі (особам) цієї інформації. Вона може передаватися в розмові, у тому числі телефонній, у листах, доповідях, виступах, лекціях, по телебаченню, радіо або в періодичній пресі. Розголошення може мати місце і при наданні можливості стороннім особам ознайомитися з лікарською таємницею. Тяжкі наслідки є обов’язковою ознакою об’єктивної сторони. Ними можуть визнаватися: самогубство або спричинення собі тяжких чи середньої тяжкості тілесних ушкоджень, психічна хвороба тощо [1, с. 104].
Суб’єктивна сторона злочину виражається в умислі. Особа усвідомлює, що інформація, яку вона розголошує, є лікарською таємницею, і вона не має права її розголошувати, розуміє протиправність свого діяння і бажає або свідомо допускає її розголошення. Якщо особа в розмові повідомляє іншій особі лікарську таємницю, то вона це робить з прямим умислом. Якщо ж два лікарі в розмові між собою обговорюють відомості , які становлять лікарську таємницю, у присутності сторонніх осіб, яким цю інформацію не можна передавати (на вулиці, у громадському транспорті тощо), то вони розголошують лікарську таємницю з непрямим умислом.
Суб’єктом злочину є особа, якій ці відомості стали відомі у зв’язку з виконанням професійних (лікар, фармацевт, медична сестра, фельдшер тощо) або службових обов’язків (головний лікар, завідувач відділення). Інші громадяни, яким ці відомості стали відомі не у зв’язку з виконанням ними професійних чи службових обов’язків, а з інших джерел, не можуть бути суб’єктом цього злочину [1, с. 105].
Статистична інформація за звітом Генеральної прокуратури України про зареєстровані кримінальні правопорушення та результати їх досудового розслідування свідчить, що у період з 2015 року до квітня 2019 за ст. 145 ККУ було зареєстровано 137 проваджень, з них жодного не доведено до суду. Така ситуація обумовлена необхідністю обов’язкового встановлення причинного зв’язку між розголошенням лікарської таємниці та тяжкими наслідками цього діяння. Оскільки, встановити такий зв'язок дуже важко, адже необхідні відповідні докази (висновок  медичної, психологічної, психіатричної експертиз) ця стаття не знаходить відображення в судовій практиці України, а кримінальні провадження просто закриваються через відсутність події злочину. 
На основі вищенаведеного, вважаємо за доцільне декриміналізувати ст. 145 Кримінального кодексу України, а суб’єктів даного правопорушення притягати до відповідальності за ст. 188-39 Кодексу України про адміністративні правопорушення- порушення законодавства у сфері захисту персональних даних. Точніше, за частиною 4 цієї статті: недодержання встановленого законодавством про захист персональних даних порядку захисту персональних даних, що призвело до незаконного доступу до них або порушення прав суб’єкта персональних даних- тягне за собою накладення штрафу на громадян від ста до п’ятисот неоподатковуваних мінімумів (1700-8500 гривень) доходів громадян і на посадових осіб, громадян - суб’єктів підприємницької діяльності - від трьохсот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів (5100-17000 гривень) доходів громадян. Оскільки, за рішенням Конституційного Суду України від 20.01.2012, інформація про стан здоров’я належить до персональних даних, вважаю такі зміни правомірними.
Слід також зазначити, що для забезпечення реального механізму покарання за незаконне розголошення лікарської таємниці необхідно не тільки декриміналізувати ст. 145 ККУ, але й збільшити розмір адміністративного стягнення за ст. 188-39 КУпАП. Пропонуємо визначити розмір штрафу за порушення законодавства у сфері захисту персональних даних від тисячі до двох тисяч неоподаткованих мінімумів доходів громадян (17000-34000 гривень). Оскільки, законодавець останнім часом збільшує розмір штрафів за подібні правопорушення (ст. 164-17 КУпАП: порушення умов і правил, що визначають порядок припинення порушень авторського права і (або) суміжних прав з використанням мережі Інтернет; ст. 164-18 КУпАП: наведення завідомо недостовірної інформації у заявах про припинення авторського права і (або) суміжних прав, вчинених з використанням мережі Інтернет), вважаємо такі зміни доцільними.
Література
1.	Кримінальний кодекс України. Науково-практичний коментар : у 2 т. / за заг. ред. В. Я. Тація, В. І. Борисова, В. І. Тютюгіна.  — 5-те вид., допов. — Х. : Право, 2013.  — С. 104-105.