Наталія Орленко
ст. викладач кафедри спортивної підготовки НАУ
 м. Київ

Історичний огляд розвитку фізичного виховання у житті суспільства

Від початку появи людства фізична культура є невід’ємною частиною розвитку людини. Історія простежує еволюцію виникнення та розвиток фізичної культури з найдавніших часів і до наших днів, ознайомлюючи з походженням і розповсюдженням у світі засобів, форм, методів, ідей, теорій та систем фізичного виховання, вагомих суперечностей відношення до фізичної культури у різні періоди людського суспільства. Також вона розглядає фізичну культуру як органічну частину культури, виховання, освіти та підготовки до професійної діяльності. 
Фізична культура являє собою частину культури суспільства і визначається як вид діяльності, спрямованої на пізнання і перетворення фізичної природи людини. Результат, що може бути досягнутий за допомогою такої діяльності, виражений станом здоров’я людини, його творчим довголіттям, фізичними можливостями, рівнем фізичної підготовленості до продуктивної праці, до різноманітних форм громадського життя. Зародження і подальший розвиток фізичної культури обумовлено історією розвитку суспільства і суспільних відносин, у результаті чого виділилися соціальні функції й основні напрямки її використання у вирішенні соціальних задач.
Фізична культура в умовах первісного ладу, незважаючи на свій примітивний характер, мала істотне значення у формуванні способу життя людини. Завдяки тісному зв’язку з працею, побутом племені або роду фізична культура займала все більш визначене місце у розвитку суспільства.
Ще в Давній Греції стимулювався розвиток розумових і фізичних здібностей людини і якщо суспільним ідеалом на Сході була вірність, покірність і послужливість, то у греків – незалежність, воля, прагнення до вищих досягнень у всіх сферах життя. Такий спосіб життя призвів до визнання суспільної саморегулюючої ролі фізичної культури, яка і до наших днів є джерелом розвитку фізичного виховання, спорту і танцювального мистецтва. 
У середньовічній Європі, за винятком лицарських фортець, тільки у швейцарських школах вільних міст велика увага приділялася фізичній підготовці молоді. Але й вона, в основному, складалася з ігор та воєнізованих іспитів, що проводилися час від часу. Це положення було обумовлено тим, що у переважній більшості шкіл вважалось, виходячи з догми первородного гріха, що в іспитах та іграх закладена “справа диявола”, дитяче легкодумство та роздратування дорослих, тобто бажання й емоції дітей протиставлялися їх життєвим потребам.
Розвиток Російської національної науки та культури, пов’язаних з організацією просвітництва в Росії, сприяв зародженню прогресивних ідей з проблем фізичного розвитку людини та фізичної культури суспільства загалом, яка була виражена у шкільній реформі після відміни кріпосного права. Особливо вагомий внесок у теорію та практику фізичного виховання в Росії ХІХ – ХХ століття вніс видатний російський анатом, фізіолог та педагог П.Ф. Лесгафт.
Таким чином, фізичне виховання представляє собою відкритий динамічний виховний процес, що поєднує у собі не тільки тілесний розвиток, але й духовне збагачення особистості знаннями, які сприяють усвідомленому творчому ставленню молоді до знань і вмінь, а також до поставлених завдань, засобів, методів і форм педагогічного процесу, який цілеспрямовано та систематично впливає на людину за допомогою фізичних вправ, сил природи, гігієнічних факторів з метою зміцнення здоров’я, розвитку фізичних якостей, удосконалення морфологічних і функціональних можливостей, забезпечує готовність людини до професійної діяльності, всебічний та гармонійний розвиток, формування позитивного ставлення до цінностей фізичної культури.