Олена Добротвор
асистент кафедри педагогіки НАУ, м. Київ

Комунікативна компетентність як компонент 
професійної культури майбутнього спеціаліста

Компетентнісний підхід став новим концептуальним орієнтиром в освіті і сьогодні породжує безліч дискусій на міжнародному рівні в напрямі тлумачення та обґрунтування ключових компетентностей. Відомі російські педагоги В.Краєвський, А.Хуторський, А.Дахін розрізняють терміни “компетентність” і компетенція”. Компетенцію, за А.Хуторським, слід розуміти як задану вимогу, норму освітньої підготовки учня (студента), а компетентність – як його реально сформовані особистісні якості та мінімальний досвід діяльності. 
Комунікативну компетентність визнають як базову, вона є вирішальною у ситуаціях, коли необхідно побудувати сумісну дію. На сьогодні працювати наодинці – не перспективно. Успіх визначається здібністю  розказувати іншим про свою справу, зацікавлювати інших собою, організовувати сумісно з іншим справу. Комунікатори – організатори каналів розуміння і взаємодії з іншими 
(або протидії!). Інші – це і представники іншої культури, страти, професії,  організації…).
 Це визначення  вбачається принциповим, і комунікація в нашому розумінні не тотожна спілкуванню, чи вмінню грамотно та чітко висловлювати свої думки. Комунальний аспект в процесі комунікації поступається діяльнісному: слово розуміється як дія. Комунікативна компетентність – здатність встановлювати і підтримувати необхідні контакти з іншими людьми.  Комунікативно направлений текст перетворює зрозуміле для одного – на зрозуміле для іншого. Таким чином, комунікативна компетентність – це здатність зрозуміти зайняту власну позицію у діяльності і презентувати її. 	
Швидко зростаючий об’єм знань, зміни і розвиток сучасних технологій сприяє появі нових систем підготовки, коли студенти за рахунок оволодіння базовими (ключовими) схемами дій отримують можливість самостійно засвоювати і розвивати професійні техніки та знання. Головною задачею при цьому є пошук та впровадження ефективних освітніх форм, продуктивних методик та технологій для передачі базових схем діяльності. 
Створення комунікативної ситуації на заняттях сприяє оформленню власної локальної позиції в комунікації, вчить чітко визначати, що саме думає студент, на чому наполягає, від чого відмовляється, чому це робить. Тільки за таких умов текст (як основа комунікації) стає змістовним (позиційно визначеним). Таке можливо тільки за рахунок розуміння і необхідності його презентувати (для інших, краще – для опонентів), тобто в процесі комунікації. Тут є місце для запитань, відповідей на них та заперечень. Використання таких форм навчальних ситуацій дає засоби для розвитку здібності розуміння і формує начальну універсальну комунікативну практику.
Але визначати ефективність комунікативної дії складно. Проте, в навчальну ситуацію може бути закладена перевірка готовності та здатності  до розуміння іншої позиції. Таку функцію виконує  введення нормативної обов’язкової форми запитань від опонентів: «Чи вірно я зрозумів (зрозуміла)?», що певним чином визначає комунікативну компетентність студентів. Важливим є і те, що в ситуаціях зустрічі з ІНШІМ (зіткнення, протистояння, координація) формується суттєва етична складова комунікативної компетентності – готовність побачити інших, які відрізняються від нас. 
Інформацію і знання в такому режимі студенти неодмінно перетворюють в розуміння – не за для оцінки на іспиті, а для використання в реальних роботах, для формування власної професійної позиції і визначення в колективі.